![]() ![]() | |
Biografia | |
---|---|
Naixement | (it) Gioachino Antonio Rossini ![]() 29 febrer 1792 ![]() Casa Rossini (Estats Pontificis) ![]() |
Mort | 13 novembre 1868 ![]() Passy (Segon Imperi Francès) ![]() |
Causa de mort | càncer colorectal ![]() |
Sepultura | Basílica de la Santa Creu, 4 (1887–) cementiri de Père-Lachaise, 4 (1868–1887) Grave of Rossini (en) ![]() Tomb of Gioachino Rossini, Florence (en) ![]() ![]() |
Formació | Conservatori Giovanni Battista Martini ![]() |
Activitat | |
Ocupació | compositor ![]() |
Activitat | 1810 ![]() |
Gènere | Òpera, cantata i música clàssica ![]() |
Professors | Stanislao Mattei ![]() |
Alumnes | Marietta Alboni, Adolphe Nourrit i Anna de La Grange ![]() |
Instrument | Violoncel ![]() |
Obra | |
Obres destacables
| |
Localització dels arxius | |
Trajectòria | |
| |
Família | |
Cònjuge | Olympe Pélissier (1846–1868) Isabella Colbran (1822–1837) ![]() |
Pares | Giuseppe Rossini ![]() ![]() |
Cronologia | |
21 novembre 1868 | funeral (Sainte-Trinité, Paris (en) ![]() |
16 març 1822 | casament (Castenaso) ![]() |
Premis | |
![]() ![]() ![]() ![]() ![]() ![]() ![]() ![]() ![]() ![]() ![]() ![]() ![]() |
Gioachino Rossini (italià: Gioachino Antonio Rossini) (Pesaro, 29 de febrer de 1792 - Passy, 13 de novembre de 1868)[1] fou un compositor italià, considerat la figura més important de l'òpera del primer terç del segle xix.[2] Cap compositor de la primera meitat del segle xix va gaudir de la mesura del prestigi, riquesa, aclamació popular i influència artística com la que va tenir Rossini, els seus contemporanis el van reconèixer com el més gran compositor italià del seu temps.[3]
És recordat especialment per El barber de Sevilla, però la seva notorietat va més enllà perquè va saber rejovenir tant l'opera buffa com l'opera seria amb la seva passió per l'estil vocal virtuós conegut com a bel canto. A través de la repetició i el ritme, va saber donar una continuïtat més moderna a l'estil carregat rococó que imperava quan va començar a compondre.
La vida del cigne de Pesaro, com va ser conegut Rossini, va ser en certa manera comparable a un dels seus cèlebres crescendi. Va compondre trenta-nou òperes en dinou anys i va passar a ser el compositor d'òpera més popular de la història.[4] Aquesta frenètica inspiració de composició el va portar, de vegades per falta de temps o per aprofitar fragments que no havien tingut èxit, a presentar temes vells amb noves formes, fet que té el seu propi encant particular. Però al cim de la seva popularitat, va abandonar la composició el 1829 i es dedicà a una jubilació tranquil·la a la campanya parisenca,[5] que el va portar a un període de quaranta anys d'indolència relativa que injustament ha tendit a dominar la seva imatge històrica.
Els seus vincles amb el segle xviii (va néixer el 1792, tres mesos després de la mort de Mozart) es van subratllar a costa de la seva posició frontal en els grans canvis d'estil, tècnics, temàtics i la convenció dramàtica durant l'època romàntica.[5]
Ben entrada la segona meitat del segle xx es va produir el fenomen musicològic conegut com a Rossini Renaissance que va ser encetat a la darreria dels anys 50 del segle passat i va guanyar intensitat els anys 60 i 70.[6] Avui Rossini torna a valorar-se com no ho havia sigut en els últims cent cinquanta anys. L'interès renovat per les seves òperes va començar des del món discogràfic, va seguir pels teatres d'òpera i fins i tot es va crear el Rossini Opera Festival consagrat cada any al compositor.[7]
<ref>
no vàlida;
no s'ha proporcionat text per les refs nomenades Blackburn